УДК 821.111(73) 								          К. О. Івлєв
наук. керівник – д. філол. н., проф. С. А. Комаров
Дніпро – Львів
ОБРАЗИ ТИПОВОГО ГУВЕРВІЛЮ 
В РОМАНІ ДЖ. СТЕЙНБЕКА «ГРОНА ГНІВУ» 
ТА В ПУБЛІЦИСТИЦІ М. ҐОЛДА
Одним із символів Великої депресії у США стали гувервілі – стихійні тимчасові поселення. Гувервілі слугували притулком для постраждалих від економічної кризи людей, які втратили роботу та житло. Сама назва «гувервіль», як нарекли ці стихійні містечка їх знедолені пожильці, відсилає до особи американського президента Герберта Гувера (1874 – 1964). Пересічні американські громадяни вважали його одним з винуватців кризи. По всій країні упродовж 1930-х рр. виникли сотні гувервілів. Їх величезна кількість також опосередковано відображала масштаби економічної кризи. Частина з цих поселень була розбудована за ініціативи уряду, але велика кількість виникала стихійно. Лише в місті Сіетл в межах тимчасового поселення, яке існувало з 1931 до 1941 рр., мешкало, за підрахунками дослідників, близько 1200 осіб [5]. 
Разом з тим гувервіль як явище став символом політичного протесту. Це пов’язано з Маршем Бонусної армії на Вашингтон влітку 1932 року. Тоді група ветеранів Першої світової війни здійснила масштабний марш протесту з вимогою виплати компенсації солдатам-учасникам Великої війни. У червні 1932 в очікуванні на рішення Конгресу близько 43 тис. учасників протесту (ця цифра враховує також членів родини, які також долучилися до протесту) створили стихійне поселення на березі річки Анакостія, що у Вашингтоні, яке було названо гувервілем і увійшло до анналів історії протестного руху США [2, p. 76]. Цікаво, що Г. Гувер, описуючи у своїх спогадах марш Бонусної армії, уникає вживати поняття «гувервіль», замінивши його нейтральним табір (camp), що можливо є свідченням того, що він не сприймав цей неологізм [3, p. 226–227].
Проблематика явища гувервілів та їх мешканців протягом 1930-х рр. привертала увагу численних американських журналістів та письменників. Не оминув її у своєму романі «The Grapes of Wrath» («Грона гніву») і Джон Стейнбек. Для того, щоб увиразнити та зробити порівняльний аналіз опису цих поселень у творах тогочасного красного письменства, також доцільно звернутися до документального нарису, присвяченого типовому гувервілю, який описав письменник Майкл Ґолд в своєму есеї «Night in Hooverville» («Ніч у гувервілі»). Він описує гувервіль у Нью-Йорку, одному з найбільших центрів тогочасного комерційного та культурного життя у США.
Свій нарис М. Ґолд починає з колоритного опису деталей, які кидались в очі та дражнили нюхові рецептори, коли спостерігач наближався до гувервілю: «Від нього, як і від інших [гувервілів], смерділо сечею і меланхолією. A великий білий місяць освітлював халупи з бляшаними дахами» (переклад мій – К. О. Івлєв) [4, p. 115-116]. Одна ця влучна фраза вже передає унікальну атмосферу поселення злидарів. 
Далі автор прописує інші яскраві подробиці, які увиразнюють колорит поселення: «прокисла земля була захаращена бляшанками з-під помідорів, ганчір'ям, яке гнило, газетами та старими пружинами з матраців. Приблудний кіт обнюхував чепурний кістяк манекена для одягу. Місяць виблискував на чорному перекинутому казані» (переклад мій – К. О. Івлєв) [4, p. 115-116]. Як бачимо, М. Ґолд описує обстановку гувервілю натуралістично, створюючи вплетенням яскравих деталей, які закарбовуються у пам’ять, намацальний образ «лахмітного містечка». 
Не позбавлений іронії напис на табличці, яку зробив один з мешканців гувервілю, і який кинувся в око Ґолду: «Якийсь місцевий Марк Твен прибив таблицю з написом “Бульвар Головного болю”» (переклад мій – К. О. Івлєв) [4, p. 116]. Можна уявити, яким недоречним по відношенню до вуличок гувервілю є слово бульвар та ще з такою назвою. 
Джон Стейнбек у романі «Грона гніву» теж торкається проблеми гувервілів. Родина Джоудів, головних героїв твору, зупиняється на своєму шляху в такому поселенні. Дж. Стейнбек створює образ типового гувервілю у своєму романі не менш колоритно, ніж М. Ґолд. Зазначимо, що матеріал для опису тимчасового поселення Дж. Стейнбек скоріше за все накопичив під час перебування в середовищі фермерів із Оклахоми під час їхньої вимушеної міграції до Каліфорнії. «Лахмітне звалище-містечко лежало біля води; будинками були нaмети, а огорожами – солома й бур'яни, хатки будували з паперу та іншого сміття, якого валялося повно. Мандрівник відвозив туди свою родину і ставав громадянином Гувервіля – такі окраїни завжди називали гувервілями. Мандрівник ставив свій намет якомога ближче до води, щоб одразу її зачерпнути, а якщо не мав намету, то вибирався на звалище, притягав звідти коробки і майстрував халабуду з гофрованого картону. І коли дощило, будинок розкисав і його змивало водою» [1, c. 305], – таким постає гувервіль в описі автора роману «Грона гніву».  
Дж. Стейнбек очима своїх героїв показує загальний план гувервілю: «у  таборі стояв безлад: маленькі сірі намети, халабуди, машини були розкидані як заманеться» [1, c. 313]. Вже в першому реченні наголошено на тому, що гувервіль – це стихійне поселення, яке заселялось дуже хаотично. 
Вражає опис типової халупи, в якій мешкають безхатченки, її вигляд прописаний дуже детально та колоритно: «південний бік – три поржавілі листи рифленого заліза. Східний – квадрат запліснявілого килима, напнутого на двох дошках; північний – смуга толю і подертого брезенту; західний – шість лантухів з рядюжини. За дах правила квадратна рамка з неочищених вербових гілок, трава була безладно скидана згори. Вхід – там, де висіла рядюжина, – був захаращений мотлохом. П’ятигалонний бідон з гасом служив замість груби, а збоку виднілась іржава труба замість димаря, заклепана 3 одного кінця. Біля стіни був котел для прання, а поряд валялося безліч коробок, на яких сиділи та їли» [1, c. 314]. Побут мешканців поселення, змальований Стейнбеком, вражає своєю убогістю та примітивністю. Хоча сам опис носить безсторонній та документальний характер, мимоволі у читача виникає співчуття до мешканців гувервілю. Адже відомо, що пересічні американці змушені були мешкати в таких тимчасових поселеннях дуже довгий час без надії покращити своє становище і знайти пристойне помешкання. 
Разом з тим попри загальну хаотичність тимчасового табору, окремі його мешканці намагалися внести хоч якийсь лад, принаймні в межах свого простору, про що також пише автор: «…поряд з халабудою стояв маленький намет, вицвіло-сірий, бо обвітрився, але охайно, ретельно облаштований; коробки вздовж стінки. Між заслонами стирчав димар, а земля біля входу була виметена і змочена, нa віконці стояло відро для замочування одежі. Цей намет був охайний і міцний. Поряд з ним припаркований легковик моделі “А” з саморобним причепом, що правив за спальню” [1, c. 314]. В цьому описі вражає також винахідливість людей, які навіть в таких скрутних та здавалось би безпросвітних обставинах, упорядкувати свій побут. 
Гувервіль, який показує Дж. Стейнбек, за мірками того часу, вважався середнім за площу, яку він займав: «…усього в таборі було сорок наметів і халуп, і біля кожного житла – якась автівка. Звіддаля стояло кілька дітей, які задивлялися на новоприбулу вантажівку, а потім малеча попрямувала до неї – хлопчаки в комбінезонах, босі, з волоссям сірим від пилу» [1, c. 313-314]. Не випадково автор звертає увагу читача саме на дітей, адже таким чином він досягає ще більшого впливу на читача, змушуючи його співчувати малечі, яка живе в надзвичайно злиденних умовах. Цікаво, що в описі гувервіля Дж. Стейнбек припускається лише одної суб’єктивного судження, яке, втім, узагальнює цей образ: «все це в таборі свідчило про відчай, про запустіння» [1, c. 314]. 
Таким чином, спільним для описів тимчасових поселень, зроблених М. Ґолдом та Дж. Стейнбеком, є поєднання документальних та художніх засобів. Прикметною є увага письменників до особливостей побуту мешканців типового гувервілю. Вочевидь, обидва автори зображували гувервілі, які самі бачили, тож їхні нариси доповнюють інші історичні джерела, на підставі яких історики реконструюють побутове життя американців в часи Великої депресії. Але не менш важливим є те, що Дж. Стейнбек та М. Ґолд внесли свою лепту в те, що в масовій свідомості та в історичній пам’яті гувервіль став одним із впізнаваних символів Великої депресії у США.
ЛІТЕРАТУРА
1.	Стейнбек Дж. Грона гніву / Перекл. з англ. О. Смольницької. Київ: КМ-Букс, 2018. 608 с. 
2.	Burg D. F. The Great Depression. Updated Edition (Eyewitness History). New York: Facts On File, 2005. 444 р. 
3.	Hoover H. The Memoirs of Herbert Hoover. The Great Depression (1929–1941). New York: The Macmillan Company, 1952. 532 р. 
4.	Gold M. Change the World / with foreword by Robert Forsithe. New York: International Publishers, 1936. 272 р. 
5.	Gregory О. Hoovervilles and Homelessness. 2009. Great Depression in the Washington State. URL: https://depts.washington.edu/depress/hooverville.shtml