УДК 821.111							В. О. Ямполець
											Дніпро
ОСОБЛИВОСТІ ВІДТВОРЕННЯ ЛЮДСЬКОЇ ПСИХОЛОГІЇ 
У РОМАНІ ДЖ. ЕЛІОТ «MIDDLEMARCH»

Специфіка розуміння класиком англійського реалізму Джордж Еліот (1819-1880) завдань літератури і мистецтва в цілому була визначена її інтересом до науки, чим і пояснюється інтенція створення вірною, «наукової» картини дійсності. Вона, подібно до вченого, об’єктивно спостерігає і документально фіксує факти. Такий творчий підхід дав можливість письменниці організувати своєрідну оповідь, пронизану пафосом дослідження. 
Романістка прагнула показати своїм читачам картину життя так, щоб вони змогли побачити і впізнати в ній собі подібних, перейнятися найкращими людськими почуттями. Дж. Еліот так визначала своє завдання: «давати достовірне зображення людей і речей – як вони відбилися в моїй свідомості» [1, с. 73]; вона не сприймала художні вигадки, «породжені уявою з туманних емоцій» [1, с. 73]. Художня вигадка, за словами Дж. Еліот, повинна була виходити з реального факту, доповнювати, а не підміняти його. Це стосується і своєрідності показу людських характерів у романістиці авторки. Вона намагається правдиво відтворити внутрішній світ своїх героїв, акцентувати фактор впливу оточення, дослідити психологічні особливості натури чоловіків та жінок. 
Дослідник Б. М. Проскурнін вказує на особливості характерології роману «Middlemarch» (1872). У ньому «панує самоаналіз героїв, що нерідко доповнюється авторськими, також аналітичними “зануреннями” і відступами» [1, с. 115]. Інший науковець визначає мету такого підходу до зображення людини. На думку Т. Л. Селітріної, це спрямовано на те, щоб «процесом розвитку трансформації людських переживань» відтворити «внутрішнє життя людини у її динаміці» [2, с. 56]. 
Багато науковців погоджуються у тому, що роман «Middlemarch» є найбільш довершеним твором письменниці через те, що у ньому показана «складна динаміка різноманітних, але при цьому, за Еліот, типових для вікторіанства “ментальних медіумів”, які складають його своєрідність». Цю думку підсумував Б. М. Проскурнін у своєму ґрунтовному дослідженні зрілих романів Дж. Еліот [1]. Наведемо кілька прикладів зображення авторкою людської свідомості у «Middlemarch». 
Перш за все, романістка звертає увагу на внутрішній світ головних героїв книги – Доротеї Брук і Терциуса Лідгейта, які вибиваються із суспільного середовища. «If youth is the season of hope, it is often so only in the sense that our elders are hopeful about us; for no age is so apt as youth to think its emotions, partings, and resolves are the last of their kind. Each crisis seems final, simply because it is new. …To Dorothea, still in that time of youth when the eyes with their long full lashes look out after their rain of tears unsoiled and unwearied as a freshly opened passionflower, that morning’s parting with Will Ladislaw seemed to be the close of their personal relations. He was going away into the distance of unknown years, and if ever he came back he would be another man. The actual state of his mind⁠ – his proud resolve to give the lie beforehand to any suspicion that he would play the needy adventurer seeking a rich woman – lay quite out of her imagination» [3], – у процитованому фрагменті авторка переходить від загальних спостережень до світосприйняття конкретної людини. 
Дж. Еліот намагається розкрити внутрішній світ не тільки головних героїв, але й другорядних персонажів, чоловіків і жінок. Вона показує різні психологічні типи. Письменниця переконує читача у добрій обізнаності людської психології та високому художньому рівні її зображення. Наприклад, осьб як відтворюються думки та світогляд Кейсобона: «To know intense joy without a strong bodily frame, one must have an enthusiastic soul. Mr. Casaubon had never had a strong bodily frame, and his soul was sensitive without being enthusiastic: it was too languid to thrill out of self-consciousness into passionate delight; it went on fluttering in the swampy ground where it was hatched, thinking of its wings and never flying. His experience was of that pitiable kind which shrinks from pity, and fears most of all that it should be known: it was that proud narrow sensitiveness which has not mass enough to spare for transformation into sympathy, and quivers threadlike in small currents of self-preoccupation or at best of an egoistic scrupulosity» [3]. Як ми бачимо, автор співвідносить зовнішні тілесні фактори та внутрішній стан людини. У цьому вбачається добре знання Дж. Еліот фізіологічних процесів в людині. 
Інша ілюстрація впливу науки на художній метод письменниці у зображенні психології – пропонований опис почуття Вілла до Доротеї. «Anyone observing him would have seen a change in his complexion, in the adjustment of his facial muscles, in the vividness of his glance, which might have made them imagine that every molecule in his body had passed the message of a magic touch. And so it had. For effective magic is transcendent nature; and who shall measure the subtlety of those touches which convey the quality of soul as well as body, and make a man’s passion for one woman differ from his passion for another as joy in the morning light over valley and river and white mountain-top differs from joy among Chinese lanterns and glass panels?» [3], – інтерес до фізіології , позитивістський підхід сполучається у даному фрагменті з яскравою образністю. 
А ось як, наприклад, показується психологія жінки, яка постійно потребує уваги залицяльників: «…the easy conception of an unreal Better had a sentimental charm which diverted her ennui. She constructed a little romance which was to vary the flatness of her life: Will Ladislaw was always to be a bachelor and live near her, always to be at her command, and have an understood though never fully expressed passion for her, which would be sending out lambent flames every now and then in interesting scenes. His departure had been a proportionate disappointment, and had sadly increased her weariness of Middlemarch… Since then the troubles of her married life had deepened, and the absence of other relief encouraged her regretful rumination over that thin romance which she had once fed on. Men and women make sad mistakes about their own symptoms, taking their vague uneasy longings, sometimes for genius, sometimes for religion, and oftener still for a mighty love» [3], – Розамонду, дружину Лідгейта, не цікавлять перипетії життя людини, яка повинна її любити, головне – щоб увесь світ обертався навколо неї. Дж. Еліот пропонує тут узагальнення психологічного плану. 
Образністю та глибиною відзначається картина (саме це слова найбільш повно, на нашу думку, відображає сутність) внутрішнього світу Булстрода: «Night and day, without interruption save of brief sleep which only wove retrospect and fear into a fantastic present, he felt the scenes of his earlier life coming between him and everything else, as obstinately as when we look through the window from a lighted room, the objects we turn our backs on are still before us, instead of the grass and the trees. The successive events inward and outward were there in one view: though each might be dwelt on in turn, the rest still kept their hold in the consciousness» [3]. Письменниця у цьому епізоді фактично акцентує складність психології будь-якої людини, у свідомості якої одночасно функціонують декілька рівнів. 
А декількома абзацами нижче Дж. Еліот робить вже буквальне узагальнення, йдучи від конкретного до того, що властиве багатьом людям. «The spiritual kind of rescue was a genuine need with him. There may be coarse hypocrites, who consciously affect beliefs and emotions for the sake of gulling the world, but Bulstrode was not one of them. He was simply a man whose desires had been stronger than his theoretic beliefs, and who had gradually explained the gratification of his desires into satisfactory agreement with those beliefs. If this be hypocrisy, it is a process which shows itself occasionally in us all, to whatever confession we belong, and whether we believe in the future perfection of our race or in the nearest date fixed for the end of the world; whether we regard the earth as a putrefying nidus for a saved remnant, including ourselves, or have a passionate belief in the solidarity of mankind» [3], – судячи з цього ми вже не можемо прямо засуджувати цього персонажа, адже описана якість – двоєдушність – виявляється в кожному з нас. 
Англійський дослідник роману Ф. Лівіс не випадково вважає відтворення автором «самоаналізу Булстрода тріумфом, коли дивовижна інтелектуальність мистецтва романістки проявляється в одній з кращих аналітичних оповідей, яку може показати роман». На думку ученого, Дж. Еліот з найбільшою повнотою демонструє креативну і «проникаючу» здатність уяви художника, який майстерно «виставляє перед нами конкретне в повній реальності» [4, с. 68]. 
Один із засобів відтворення внутрішнього світу людині у романі «Middlemarch» – психологічна деталь. Наприклад, у наступному епізоді: «A smile broke through the gloom of Lydgate’s face. The childlike grave-eyed earnestness with which Dorothea said all this was irresistible⁠ – blent into an adorable whole with her ready understanding of high experience. (Of lower experience such as plays a great part in the world, poor Mrs. Casaubon had a very blurred shortsighted knowledge, little helped by her imagination.) But she took the smile as encouragement of her plan» [3]. Тут психологічним нюансом, який відкриває новий бік внутрішнього світу героя, виступає посмішка. 
Отже, Дж. Еліот демонструє глибоке знання людської природи. Вона досягає цього завдяки відтворенню того, що «характер сам думає та відчуває» [1, с. 115]. Письменниця створює роман, побудований на дослідженні характерів, тобто перш за все на тому, що відбувається у їх свідомості, як їх внутрішній світ «переробляє» світ зовнішній. 

ЛІТЕРАТУРА
1. Проскурнин Б. М. Идеи времени и зрелые романы Джордж Элиот. Пермь: Издательство Пермского университета, 2005. 144 с.
2. Селитрина Т. Л. Своеобразие реализма Дж. Элиот (роман «Миддлмарч»). Из истории английского реализма в литературе Англии: Межвуз. сб. науч. трудов. Пермь: Перм. ун-т, 1980. С. 54-69.
3. Eliot G. Middlemarch. URL: https://standardebooks.org/ebooks/george-eliot/middlemarch/text/single-page 
4. Leavis F. R. The Great Tradition. George Eliot – Henry James – Joseph Conrad. New York, 1997. 284 p.